Matěj Stránský

Bakalářská diplomová práce

Varšavské ghetto ve fotografiích

Obor: Tvůrčí fotografie
Vedoucí práce: Odb. as. Mgr. Aleš Kuneš
Oponent: Odb. as. Mgr., MgA. Tomáš Pospěch

Slezská univerzita
Filozoficko-přírodovědecká fakulta
Institut tvůrčí fotografie
Opava, říjen 2001

Děkuji panu Janu Jagielskému z oddělení ikonografie Židovského historického institutu ve Varšavě (ŻIH) za konzultace a informace, které mi poskytl při hledání pramenů pro tuto práci. Děkuji také všem ostatním osobám za rady a připomínky a za pomoc při získávání některých obtížně dostupných publikací a materiálů.

Prohlašuji, že jsem práci vypracoval samostatně a použil pouze uvedenou literaturu.

Matěj Stránský, v Opavě dne 18. října 2001.

Obsah:
Úvod	3
1. Historie varšavského ghetta	4
2. Varšavské ghetto očima židovských fotografů	10
3. Němečtí fotografové - soukromá alba, tajně pořízené fotografie	13
3.1. Heinz Jöst	13
3.2. Hans Joachim Gerke	14
3.3. Willy Georg	15
3.4. Joe J. Heydecker	16
4. Německé oficiální zdroje fotografií varšavského ghetta	17
4.1. Zpráva Jürgena Stroopa o likvidaci varšavského ghetta	17
4.2. Nacistická propaganda - Albert Cusian, Erhard Josef Knobloch	18
5. Nacistické filmové materiály	21
6. Amatérské anonymní fotografie	24
Závěr	26
Seznam použité literatury	28
Obrazová příloha	30

Úvod
Jednou z nejcennějších vlastností fotografického obrazu je autenticita  a bezprostřednost jeho sdělení. Díky fotografii může divák nahlédnout na situaci prostorově i časově velmi vzdálenou a pozorovat ji očima přímého účastníka. Jde o vhled do skutečnosti, nikoli jen do představy autora - fotografa. Každý snímek je v tomto smyslu neopakovatelný a nenahraditelný, protože zvěčňuje pomíjivé, ukazuje to, co bylo kdysi skutečné, ale dnes již neexistuje.  Dvojnásob to ovšem platí o fotografiích historicky významných událostí.
Historie varšavského ghetta představuje jednu z nejdůležitějších kapitol holocaustu. Holocaust pak jeden ze zásadních mezníků v dějinách lidstva.
Současná dokumentární fotografie se tradičně cení převážně měřítkem schopnosti autora sugestivně a esteticky působivě vyjádřit podstatu události či jevu. U snímků z období druhé světové války, kdy amatérská ani profesionální fotografie nebyla zdaleka tak rozšířená jako dnes, však uplatňujeme ještě jiná kritéria pro posuzování jejich hodnoty. Vzhledem k relativně nízkému počtu fotografií (v porovnání s množstvím dnešní produkce obrazového zpravodajství) dokumentujících život ve varšavském ghettu, ale především protože tato čtvrť a její lidé dnes již neexistují, je každý tento snímek cenným svědectvím. Posuzovat výtvarnou vytříbenost a technickou kvalitu je v tomto případě irelevantní. Dokumentární síla fotografického média se tu představuje ve své nejryzejší podobě. Fotografie z varšavského ghetta jedinečným způsobem doplňují informace obsažené v nejrůznějších vzpomínkových i původních textech a dokumentech. Mezi všemi informačními zdroji  o životě Židů v ghettu zaujímá fotografická dokumentace jedinečnou pozici jako autentická výpověď, obsahující sdělení nepřenosná jiným kódem než prostřednictvím fotografického obrazu. Snímky zavádějí do našich představ dimenzi konkrétního prostoru, ukazují jednotlivé neopakovatelné tváře namísto statistických čísel. Zužují pole naší představivosti ve prospěch pravdě podobnějšího obrazu. Poznávat vizuálně neexistující varšavské  ghetto a jeho obyvatele lze dnes pouze jejich prostřednictvím (respektive prostřednictvím fotografií a několika filmových záběrů). Počet těchto fotografií je navíc konečný.  A jejich hodnota nedocenitelná.

1. Historie varšavského ghetta
V období mezi dvěma světovými válkami byla Varšava největším židovským centrem v Evropě a druhým největším (po New Yorku) na světě. V předvečer druhé světové války zde žilo okolo 380 tisíc Židů, což představovalo asi 30 % celkové populace města.
Už koncem roku 1939 byla severozápadní část města, tradičně obývaná především židovskými obyvateli, označena jako “oblast zasažená epidemií tyfu” (Seuchen-Sperrgebiet). Linii ohraničující tuto oblast vyznačovaly informační cedule s německým a polským nápisem dovolujícím pouze průjezd čtvrtí. 27. března 1940 dostal Judenrat rozkaz postavit zeď okolo budoucího ghetta (přibližně 403 ha, z toho 307 ha zastavěných, 2,4 % rozlohy Varšavy). Argumentem Němců pro nutnost postavení zdi byla ochrana okolního města před šířícími se epidemiemi nemocí. Předseda Judenratu ing. Adam Czerniaków, který usiloval o zrušení rozkazu o stavbě zdi, zase dostal odpověď, že zeď bude chránit Židy před množícími se násilnými útoky polských vandalů. 12. října 1940 bylo oficiálně založeno varšavské ghetto. Stavba zdi oddělující ghetto od okolních částí města byla dokončena v polovině listopadu. Do konce října 1940 se museli všichni Židé ve Varšavě přestěhovat do uzavřené židovské čtvrti a všichni její nežidovští obyvatelé se ve stejném termínu museli vystěhovat za její hranice. Počet Židů ve Varšavě zpočátku rostl z důvodů nucených přesídlení židovského obyvatelstva z varšavského okolí, ale i jiných částí Polska zabraných Německem, do ghetta. V době nejhustšího osídlení ghetta (na jaře 1941) tu bylo umístěno přes 450 tisíc Židů. Od toho okamžiku začal počet obyvatel ghetta rychle klesat, takže na počátku tzv. Velké akce   (červenec 1942) dosahoval přibližně 355 tisíc lidí.
Uzavřeno zdí zakončenou ostnatým drátem, vysokou 3 metry a dlouhou 18 kilometrů, zahrnovalo ghetto - po určitou dobu - 73 z 1800 ulic Varšavy a rozlehlý židovský hřbitov. V ghettu nebyla žádná zahrada nebo park. Hustota osídlení dosahovala až 146 tisíc obyvatel na 1 km2. Oficiálně se užívalo označení Židovská obytná čtvrť (Jüdischer Wohnbezirk), používat výraz ghetto bylo zakázáno, pravděpodobně vzhledem k přítomnosti zahraničních představitelů ve Varšavě. Zeď a 22 bran ghetta (později 15 a v době tzv. Velké akce už jen 4) hlídala z vnější strany německá a polská policie, zevnitř pak tzv. Židovská pořádková služba (Jüdischer Ordnungsdienst), nazývaná židovská policie. Opustit ghetto bylo možné pouze se speciální propustkou. Za svévolné překročení hranic ghetta hrozil trest vězení nebo pokuta, později (od 15. 10. 1941) trest smrti. Rozloha ghetta se často měnila, některé úseky ulic s domy v dobrém stavu byly postupně z ghetta vydělovány, jindy se jeho hranice posunuly v souvislosti s akcemi potlačujícími pašování zboží přes zdi do ghetta. Na počátku roku 1942 bylo ghetto rozděleno na tzv. velké a malé, spojené dřevěným mostem pro pěší nad “árijskou” ulicí Chłodna.
Počet obyvatel ghetta se rapidně snižoval v důsledku vysoké úmrtnosti. Na následky hladu, nemocí a vysílení z otrocké práce zemřelo ve varšavském ghettu v období od podzimu 1939 do léta 1942 okolo 100 tisíc Židů.
22. července 1942 začíná první fáze likvidace varšavského ghetta, tzv. Velká akce (Grossaktion). Do poloviny září bylo z ghetta deportováno do tábora smrti v Treblince a zavražděno okolo 300 tisíc obětí. Po ukončení této první likvidační akce zůstalo ve varšavském ghettu přibližně šedesát tisíc Židů. Pouze polovina z nich tu však žila legálně, 30 tisíc Židů žilo v úkrytu. Ghetto se stalo de facto pracovním táborem. Jeho značně zmenšená rozloha byla rozdělena na tzv. centrální ghetto (getto centralne) obehnané zdí a několik tzv. šopů, samostatných továrních sektorů oddělených navzájem zdmi a ostnatými dráty. Policejní funkci přejala tzv. pracovní stráž (Werkschutz), kterou tvořily německé, ukrajinské i židovské oddíly.
Židovská mládež v ghettu rozhodně odmítala pasivně vyčkávat, co přinese budoucnost řízená německým nepřítelem. 28. července 1942 byla ve varšavském ghettu utvořena sionisticko - socialistická Bojová organizace (Organizacja Bojowa). V jejím čele stáli: Szmul Bresław, Icchak Cukierman, Cywia Lubetkin, Józef Kapłan, Mordechaj Tenenbaum. S cílem navázání bližších kontaktů s polskými podzemními organizacemi a získání jejich pomoci bylo z ghetta vysláno několik agentů (chlapců a dívek) na “árijskou stranu”.  Kromě této organizace existovaly v ghettu další samostatné podzemní organizace, připravující se k boji s Němci: skupiny Bundu, Židovský vojenský svaz (Żydowski Związek Wojskowy - ŻZW), organizovaný bývalými důstojníky a poddůstojníky polské armády. Podzemní židovské organizace připravovaly odvetné akce proti kolaborantům z řad Judenratu a židovské policie. 17. srpna 1942 byly v ghettu například vylepeny plakáty obviňující židovskou policii z horlivé spolupráce na vyhlazovací akci. 21. srpna 1942 došlo v ghettu k prvnímu ozbrojenému útoku na představitele židovské policie. Izrael Kanał ze spolku Akiba provedl atentát na velitele Židovské pořádkové služby Józefa Szeryńského.
Po skončení první likvidační akce, během podzimu a koncem roku 1942, roste mezi obyvatelstvem uzavřeným za zdmi ghetta vůle k aktivnímu odporu proti případné další vyhlazovací akci nepřítele. Koncem října 1942 vzniká v ghettu Židovský národní komitét (Żydowski Komitet Narodowy - ŻKN), sjednocující téměř všechny židovské podzemní organizace. V prosinci vzniká Koordinační komise ŻKN (Komisja Koordynacyjna ŻKN) a na základě organizace založené v červenci 1942 i Židovská bojová organizace (Żydowska Organizacja Bojova - ŻOB). V čele ŻOBu stanul Mordechaj Anielewicz a další členové štábu: Hersz Berliński, Icchak Cukierman, Marek Edelman, Michał Rozenfeld. Cílem nové bojové organizace bylo vojenské vyškolení bojovníků v ghettu pro ozbrojený odpor v případě vypuknutí další vyhlazovací akce, získávání zbraní od polských podzemních organizací, odvetné akce proti židovským kolaborantům a příslušníkům Werkschutzu a působení na židovské obyvatele s cílem přimět je k aktivnímu odboji vůči okupantům. Přestože si všichni členové ŻOBu samozřejmě byli vědomi obrovské disproporce sil a neodvratných následků jakéhokoli odporu proti Němcům, byli rozhodnuti riskovat “válku za svobodu a lidskost”.
   Dne 9. ledna 1943 navštívil varšavské ghetto Heinrich Himmler. Důsledkem jeho návštěvy bylo vydání rozkazu deportovat 8000 lidí z ghetta do koncentračních táborů v okolí Lublinu. 18. ledna 1943 ráno vstoupily do ghetta oddíly německé policie. Nová deportační akce poprvé narazila na organizovaný odpor Židů. Skupiny ŻOBu vedly nerovnou válku s hitlerovskými oddíly, s použitím nejprimitivnějších prostředků k boji. Dva dny se Židé bránili pomocí kamenů, nožů a železných tyčí. Teprve třetí den se Němcům vyzbrojeným vojenskou technikou podařilo povstání potlačit. Lednové povstání ve varšavském ghettu mělo zásadní morální dopad na jeho společnost. Zároveň vzrostla důvěra obyvatel ghetta v myšlenku boje a v činnost bojových skupin. Na přelomu ledna a února 1943 měla ŻOB k dispozici 22 bojových skupin (po 5 - 20 lidech). Kromě toho mělo lednové povstání za následek navázání intenzivnějších kontaktů s polským podzemním hnutím, které do té doby nevěřilo v možnost aktivního odporu v ghettech. Právě tyto kontakty přitom měly zásadní důležitost při zásobování bojových organizací v ghettu zbraněmi a jiným materiálem užívaným k boji. 
16. února 1943 vydal Himmler tajný rozkaz veliteli SS a policie v Generálním gouvernementu, generálu Krügerovi, ke konečné likvidaci posledních obyvatel varšavského ghetta.
V neděli 18. dubna 1943 pronikly do ghetta zprávy o nezvykle početné přítomnosti pomocných kolaborujících oddílů Ukrajinců, Litevců a Lotyšů ve Varšavě. Zpráva se dostala i do ghetta, kde vyvolala obavy z blížící se policejní akce. V noci z neděle na pondělí obklíčily ghetto jednotky německé policie, kolaborujících oddílů a polské “modré” policie. Skupiny ŻOBu se připravovaly na německý útok, “civilní” obyvatelé ghetta se ukryli ve sklepích a v dalších skrýších. 19. dubna v 6 hodin ráno vtrhli vojáci Waffen SS do ghetta. Narazili na aktivní odpor jeho židovských obránců, kterým se přes katastrofální nedostatek zbraní, za pomoci zápalných lahví, několika granátů, pár pistolí a pušek podařilo odrazit první útok Němců a přivodit jim poměrně značné ztráty. Teprve po několika dnech bojů se značné přesile vojáků SS vyzbrojených těžkou vojenskou technikou a za pomoci německé policie, Wehrmachtu, ukrajinských, litevských a lotyšských nacionalistů a “modré” policie podařilo ovládnout situaci. Němci si ohněm razili cestu ghettem, vypalovali jeden dům za druhým. Nad městem se vznesl obrovský oblak dýmu. 23. dubna 1943 napsal velitel ŻOBu Mordechaj Anielewicz v dopise svému zástupci na “árijské straně” Icchaku Cukiermanovi: “Sen mého života se splnil. Židovská obrana varšavského ghetta se stala faktem. Uskutečnil se židovský odpor a pomsta. Byl jsem svědkem nádherné, hrdinské války židovských bojovníků.” Německé vojenské oddíly nadále prohledávaly ghetto a ještě stojící domy vyhazovaly do povětří. Bombardovaly ghetto také z letadel. V ghettu se ukrývaly poslední skupiny bojujících Židů, kteří za žádnou cenu nechtěli padnout Němcům živí do rukou. Jejich útočištěm se staly bunkry ve sklepích, na střechách a v jiných izolovaných částech domů. 8. května spáchal sebevraždu Mordechaj Anielewicz a někteří jeho nejbližší spolubojovníci v bunkru na ulici Miła 18, obklíčeném Němci, dříve než do bunkru stačili vpustit plyn. Několika málo žijícím bojovníkům ghetta (mj. Hersz Berliński, Marek Edelman, Michał Rozenfeld, Tuwia Borzykowski, Cywia Lubetkin) se za pomoci Poláků podařilo dostat kanály na “árijskou stranu”. Většina z nich se sdružila v některém z židovských partyzánských oddílů nebo se přidala k jiné skupině partyzánů. V roce 1944 se řada židovských bojovníků účastnila Varšavského povstání. 16. května 1943 oznámil generál Jürgen Stroop svým nadřízeným: “Židovská čtvrť ve Varšavě už neexistuje.” Likvidace varšavského ghetta byla zakončena vyhozením do povětří Velké synagogy na ulici Tłomackie. Celkový počet Židů deportovaných do táborů smrti nebo na místě zavražděných během této poslední likvidační akce dosahuje přibližně 55 tisíc lidí.

2. Varšavské ghetto očima židovských fotografů
Fotografií z varšavského ghetta pořízených židovskými autory se nezachovalo mnoho. Od počátku okupace Němci zabavovali Židům téměř všechen majetek, postupně zanikala také židovská fotografická studia. 
Zachovalo se několik málo soukromých snímků, které se podařilo v počátečním období existence ghetta vyslat na “árijskou stranu” nebo příbuzným do zahraničí.
Největším zdrojem snímků z ghetta pocházejících od židovských fotografů jsou tři sbírky.
Nejrozsáhlejší z nich je legálně pořizovaná fotodokumentace činnosti organizace Židovská vzájemná pomoc (Żydowska Samopomoc Społeczna - ŻSS). Vznikala jako příloha zprávy pro organizaci American Jewish Joint Distribution Committee (Joint), která finančně podporovala sociální a zdravotní péči zejména pro děti a přistěhovalce přesídlené z jiných částí okupovaného území do varšavského ghetta. Zachovalo se přibližně 500 fotografií, z toho asi 160 snímků umístěných do dvou alb, které měly být (ale pravděpodobně nikdy nebyly) poslány do USA.
Soubor pořídili pracovníci v té době ještě činné židovské fotografické firmy Foto-Forbert v dubnu roku 1940. Snímky zobrazují život dětí v dětských domovech a sirotčincích v ghettu (mj. v sirotčinci Janusze Korczaka), stravování chudých ve společných jídelnách, bývalé modlitebny a synagogy obývané Židy přesídlenými do Varšavy z jiných území připojených k Německé říši atd. (viz obr. 1 - 2).
Dalším zachovalým souborem je fotografická ilustrace k lékařské výzkumné práci na téma nemoci z podvýživy. “Nemocí hladu” se ve varšavském ghettu v období od února do července 1942 intenzivně zabývalo několik desítek lékařů pod vedením dr. Izraela Milejkowského. Rukopis výsledné práce spolu s jedenácti ilustrujícími snímky se podařilo ukrýt v ghettu a zachránit před zničením. Knižně byla práce vydána po válce díky Jointu a díky dr. Emilu Apfelbaumovi, jedinému přeživšímu z týmu lékařů ghetta zabývajících se následky podvýživy. 
Snímky doprovázející lékařský výzkum zachycují hospitalizované oběti hladu z řad dětí i dospělých s výraznými příznaky podvyživení (viz obr. 3 - 4). 
Dokumentárně velmi cenná je sbírka 76 fotografií zahrnutých do tajného Archivu varšavského ghetta (tzv. Ringelblumova archivu) zobrazujících život v ghettu do roku 1942. Židovský historik dr. Emanuel Ringelblum organizoval v ghettu tajný spolek Oneg Šabat, zabývající se shromažďováním a archivováním materiálů dokumentujících život Židů v Polsku v době německé okupace. Archiv byl ještě v době existence ghetta ukryt a po válce byla jeho část nalezena. 
Většina fotografií zařazených do Ringelblumova archivu pochází zřejmě z dílny firmy Foto-Forbert (některé jsou dokonce označeny jejím znakem), ale určitá část fotografického souboru byla pravděpodobně pořízena i jinými anonymními židovskými autory. Na snímcích jsou zobrazeny nejrůznější aspekty života v ghettu. Zachycují atmosféru přeplněných ulic a trhů v ghettu, ukazují pohled na vitríny obchodů a kaváren, na nekrology vylepené na zdech domů, na žebrající vyhladovělé děti. Soubor obsahuje také fotografie z nemocnice na ulici Stawki, z veřejné jídelny, mezi různými snímky příslušníků židovské policie nalezneme také jejich skupinové foto, jsou zde zahrnuty fotografie pracovníků Umschlagplatzu, úředníků Judenratu nebo několik záběrů Adama Czerniakowa. Kromě toho zahrnuje archiv také jedinečné snímky zachycující pašování potravy přes zeď do ghetta, svatbu novinářky Haliny Zuckerman atd. (viz obr. 7).
V létě roku 1942, v době “první likvidační akce”, byla odvezena do Treblinky a zavražděna řada členů Oneg Šabat. Dne 3. srpna 1942 ukryl Izrael Lichtensztajn s pomocí svých dvou bývalých učňů veškerý do té doby nashromážděný materiál archivu v domě na ulici Nowolipki 68. 
Koncem února 1943, po lednové “druhé likvidační akci” ghetta, byla ve dvou velkých bandaskách od mléka ukryta druhá část tajného Archivu varšavského ghetta, rovněž v domě na ulici Nowolipki 68. Později byla jinde ukryta ještě třetí část archivu. Narozdíl od prvních dvou částí, nalezených v roce 1946 a 1950, se však nikdy nenašla.
Emanuel Ringelblum byl zastřelen spolu se svou rodinou začátkem března 1944.

3. Němečtí fotografové - soukromá alba, tajně pořízené fotografie
3.1. Heinz Jöst
Heinz Jöst, hoteliér z německého městečka Langelensheim, sloužil v září 1941 v německé vojenské jednotce za Varšavou, na východním břehu Visly. 19. září 1941, v den svých 43. narozenin, využil volného dne k tajné návštěvě varšavského ghetta (Jöst navštívil ghetto, přestože Němcům byl do něj vstup zakázán z obavy před šířením epidemie tyfu). Jako fotoamatér pořídil tehdy 129 fotografií, které ještě ve Varšavě vyvolal, ale nikomu neukázal. Poprvé je publikoval týdeník Stern na konci osmdesátých let.
Jöstovy snímky představují pohled na otřesné pouliční scény z ghetta. Jsou záznamem nejviditelnějších aspektů každodenního tragického života Židů ve varšavském ghettu. Jöst fotografoval žebrající děti a dospělé, přeplněné ulice ghetta, pouliční prodej a vitríny obchodů s trochou jídla, umírající a mrtvé ležící na ulicích, často publikované jsou jeho fotografie prodavačky pásek na paži s Davidovou hvězdou, žebrající malé dívky držící v náručí svého mrtvého bratra nebo muže v klobouku hrajícího na ulici na housle (viz obr. 9 - 10). Pořídil také několik záběrů vozíků s nahými mrtvolami odváženými z ulic na hřbitov a záběrů masového pohřbívání. Vedle těchto snímků se objevuje také několik fotografií na první pohled bohatších lidí na ulicích ghetta. Jöst vzpomíná: “Lidé umírající hladem mě neprosili o jídlo, protože jsem měl na sobě německou uniformu. Leželi před domy mezi mrtvými, kterým nikdo nevěnoval pozornost. Pár Židů bylo stále ještě dobře oblečených - bylo těžko uvěřit, že také žijí v ghettu.”

3.2. Hans Joachim Gerke
“...Rozhodl jsem se tedy využít svých novinářských zkušeností a zachytit na fotografický materiál obraz města i jeho obyvatel - Poláků i Židů, stopy zničených památek, budov a silnic, okamžiky z ulic, náměstí a trhů... ,” napsal v úvodu ke své knize fotografií z Varšavy let 1940 - 1941 dr. Hans Joachim Gerke. 
Hans Joachim Gerke (nar. 1915 v Hannoveru) vystudoval obor publicistiky a získal titul doktora filozofie na univerzitě v Lipsku. Před rokem 1939 cestoval po západní Evropě a zajímal se zejména o architekturu a dějiny umění.
V únoru 1940 byl odvelen do Varšavy a zařazen do přepravní jednotky Luftwaffe, kde sloužil jako řidič vojenského nákladního vozu. To pro něj znamenalo mimo jiné také příležitost k četným výjezdům do centra města. Vybaven leicou začal zaznamenávat nejprve ruiny a později také obyvatele Varšavy zasažené válkou.
Jeho pozornosti neunikla ani židovská čtvrť v severozápadní části města, která byla na podzim 1940 postupně izolována od okolních částí Varšavy. Několik desítek Gerkeho fotografií ukazuje počáteční fáze budování ghetta obehnaného nejprve ostnatými dráty a zakrátko novou zdí. Najdeme mezi nimi také několik snímků tehdejšího předsedy Judenratu ing. Adama Czerniakowa (viz obr. 13). Gerke však zachycoval především pouliční život v ghettu až do jara 1941, kdy byl z Varšavy odvelen. Ze stejného období (únor 1940 - jaro 1941) pochází také několik jeho fotografií Židů z nedalekého města Nowy Dvór Mazowiecki.
Více než padesát let ležely Gerkeho snímky i s pečlivě uloženými negativy z Varšavy z období druhé světové války v jeho soukromém archivu. V roce 1994 znovu spatřily světlo světa, při náhodném setkání Hanse Joachima Gerkeho s polskými tvůrci dokumentárního filmu připravovaného k padesátému výročí Varšavského povstání. Režisér Kryzsztof Lang pověřil dr. Eugeniusze C. Króla, odborníka na polsko-německé vztahy, přípravou rozhovorů s bývalými vojáky Wehrmachtu, kteří se účastnili potlačování Varšavského povstání v roce 1944. Jeden z nich upozornil polské filmaře na svého přítele Hanse Joachima Gerkeho. V březnu 1994 navštívil Gerke poprvé od konce války Varšavu a daroval místnímu Národnímu muzeu kopie několika set negativů fotografií z období okupace města hitlerovským Německem, mezi nimi i fotografií z varšavského ghetta.

3.3. Willy Georg
Fotografie Willyho Georga, dalšího německého vojáka, který zachytil na pár desítkách fotografií svůj pohled na Židy ve varšavském ghettu, jsou opět dokumentem pořízeným nikoli pro cíle oficiální propagandy, ale z vlastní iniciativy (resp. z iniciativy přímého nadřízeného), a tedy tajně. Willy Georg, původním povoláním fotograf, dostal od svého nadřízeného, německého důstojníka, propustku na jeden den do ghetta a příkaz nafotografovat co nejvíce snímků. Všechny fotografie tedy vznikly jednoho červnového dne roku 1941. Zadržela ho v ghettu německá hlídka a vyzvala ho k vydání aparátu a filmů. Georgovi se podařilo čtyři naexponované filmy schovat, pátý spolu s leicou mu byl zabaven. Vyvolané negativy poslal rodině do Mnichova. Objevil je teprve po padesáti letech, na počátku 90. let. 
“Téměř padesát let ležely všechny mé válečné fotografie ve velké skříni ve sklepě našeho domu. Nikdy jsem je nepovažoval za důležité, ale jednoho dne jsem se rozhodl znovu si všechno prohlédnout (...) Mnoho tváří a míst jsem už nedokázal rozpoznat. Rozdělal jsem oheň a všechno to spálil. Nechal jsem si jen snímky z ghetta. Můj vzdálený známý, jeden z těch starých nacistů, mi vždy říkal, že všechny ty řeči o nacistických zločinech jsou jenom lži. ‘Já jsem ale viděl mrtvé na vlastní oči,’ odpovídal jsem mu. Vzpomněl jsem si na náš rozhovor, když jsem znovu uviděl fotografie z Varšavy, a napadlo mě, že zřejmě byla škoda spálit všechny ostatní válečné snímky. Jenže já jsem nikdy neuvažoval o jejich historické ceně, dokud jsem neukázal fotky z ghetta židovské obci v Münsteru. Teprve tam mě upozornili, že jde o jedinečný historický dokument,” vysvětluje Georg. 
Georgovy fotografie ukazují vnější podobu života Židů v ghettu. Tramvaje, rikši, chlapce prodávajícího v ghettu noviny (viz obr. 15). Obchodníky a stánkaře, řemeslníky, žebráky, podvyživené a umírající. Některé zdánlivě obyčejné scény z ulic maskují všudypřítomný německý teror. Fotografie vznikaly bez plánu, náhodně a narychlo. Nenajdeme na nich židovskou elitu sloužící Judenratu nebo šestnáctisetčlennou silnou židovskou policii. Georg neviděl domy v ghettu zevnitř, na jeho fotografiích neuvidíme dokonce ani dvorky domů. Nezachytil a ani nemohl zachytit pašování potravy do ghetta, příslušníky německé či polské policie nebo německé vojáky.
Dokument Willyho Georga “objevil” a poprvé publikoval Rafael Scharf, původem z Krakova, který před válkou odešel do Británie. Scharf se zabývá polsko-židovskou minulostí, má množství kontaktů v dnešním Německu, mj. díky své spolupráci s mezinárodní Společností Janusze Korczaka.

3.4. Joe J. Heydecker
Další důležité fotografické svědectví o životě Židů ve Varšavě v době nacistické okupace pochází od německého vojáka Joe. J. Heydeckera, fotolaboranta týmu Propaganda-Kompanie 689 (viz str. 19).  Joe J. Heydecker se narodil roku 1916 v Norimberku, v letech 1931 - 1933 absolvoval fotografický kurz u Stefana Rosenbauera ve Frankfurtu nad Mohanem. V roce 1939 byl povolán k Wehrmachtu. Během let 1941 - 1944  byl několikrát odvelen do Varšavy. Po válce se jako zpravodaj účastnil Norimberského procesu proti nacistickým válečným zločincům a tehdy také začal svou novinářskou a spisovatelskou kariéru.
V únoru a březnu 1941 soukromě a tajně pořídil v ghettu řadu cenných snímků, převážně portrétů jeho obyvatel, nikoliv obrazově rafinovaných, ale upřímně působících fotografií. Heydeckerovy práce a oficiální propagandistické snímky jeho kolegů pocházející ze stejného období nabízejí zajímavé srovnání dvou odlišných přístupů k zobrazení skutečnosti. Jde o výrazný příklad dokazující zásadní roli autorova subjektivního postoje při tvorbě sdělení.

4. Německé oficiální zdroje fotografií varšavského ghetta
4.1. Zpráva Jürgena Stroopa o likvidaci varšavského ghetta
V době od 19. dubna do 16. května 1943 provedli Němci krvavou likvidaci varšavského ghetta. Závěrečnou zprávu o této akci, datovanou dnem 16. 5. 1943, sepsal její velitel, šéf policie a SS ve varšavském kraji, generál Jürgen Stroop. Zpráva nazvaná “Es gibt keinen jüdischen Wohnbezirk in Warschau mehr” (Židovská čtvrť ve Varšavě už neexistuje) byla vypracována ve třech exemplářích. Jeden, vázaný v černé kůži, byl vypracován pro Himmlera, druhý byl určen SS-Obergruppenführerovi Krügerovi a třetí si nechal (a později pravděpodobně dal spálit) Stroop. Zpráva byla po válce použita jako hlavní usvědčující dokument mj. v procesu proti samotnému Stroopovi, který byl 23. 7. 1951 ve Varšavě odsouzen k trestu smrti. Exemplář vázaný v černé kůži se dnes nachází v polském Archivu hlavní komise pro výzkum hitlerovských zločinů v Polsku (Archiwum Głównej Komisji Badania Zbrodni Hitlerowskich w Polsce - Archiv GKBZHwP), druhý výtisk je uložen v Národním archivu ve Washingtonu. Oba exempláře se mírně liší.
Stroopovo hlášení “Es gibt keinen jüdischen Wohnbezirk in Warschau mehr” uložené v Archivu GKBZHwP obsahuje 126 listů velikosti 220 x 300 mm a 210 x 297 mm. Dělí se na tři části:
Část I - obsahuje listy 1 - 19, bílý karton s roztřepenými okraji -
list 1 - titulní strana nese nápis “Es gibt...mehr” vyvedený ručně černou tuší ozdobným gotickým písmem,
listy 2 - 19 - strojopis (obsahuje seznam šestnácti německých vojáků padlých v průběhu likvidační akce, seznam raněných v době od 19. 4. do 15. 5. 1943, výčet zapojených bojových jednotek, samotné hlášení obsahující popis utvoření židovské čtvrti ve Varšavě a podrobně popsaný průběh její konečné likvidace);
Část II - zahrnuje listy 20 - 76 (31 denních Stroopových hlášení jeho nadřízenému, veliteli SS a policie v Generálním gouvernementu Krügerovi, z období od 20. 4. do 16. 5. 1943 a jedno hlášení ze dne 24. 5. 1943);
Část III - listy 77 - 126 obsahují fotografickou přílohu hlášení (53 fotografií nalepených na bílé kartony s roztřepenými okraji; 45 fotografií je formátu 13 x 18 cm, 3 snímky 9 x 14 cm a 5 snímků velikosti 9 x 12 cm; pod 38 fotografiemi je doplňující popisek, vyvedený ručně černou tuší ozdobným gotickým písmem).
Autorem fotografií zařazených do třetí části Stroopova hlášení (Bildbericht) je SS‑Obersturmführer Franz Konrad. Všechny pocházejí z období likvidační akce v ghettu v dubnu a květnu 1943. Odlišnosti dvou dnes existujících exemplářů zprávy o likvidaci varšavského ghetta se projevují i zde - výběr fotografií se v několika případech liší. Z porovnání obou příloh vyplývá, že se vzájemně tematicky doplňují a některé fotografie představují tutéž scénu zachycenou jen s minimálním časovým rozdílem.
Na fotografiích Franze Konrada vidíme německé vojáky vypalující domy v ghettu, vyhánění ukrývajících se Židů z bunkrů, interiéry bunkrů, zatčené židovské bojovníky s rukama nad hlavou (viz obr. 17 - 20), odvádění posledních obyvatel ghetta na Umschlagplatz, vyslýchání Židů, vyhořelou budovu, kde kdysi sídlil Judenrat. Zachycují také scény z likvidace německé továrny na zbraně (Brauer) v ghettu. Nalezneme zde také množství snímků německých vojáků s vojenskou technikou v ghettu, několik záběrů Jürgena Stroopa udílejícího rozkazy vojákům či přihlížejícího likvidaci ghetta (viz obr. 21). Řada Židů, ukrývajících se v domech, které Němci jeden po druhém zapalovali, volila smrt skokem z okna před uhořením zaživa, jak je vidět také na několika fotografiích Konradovy dokumentace (viz obr. 22).
Fotografická část Stroopova raportu obsahuje také několik dnes obecně velmi známých a často publikovaných snímků, např. fotografii malého chlapce s rukama nad hlavou, na kterého míří německý voják (viz obr. 23), nebo záběr dvou mladých dívek z hnutí He Chaluc bojujících v ghettu a zatčených Němci.

4.2. Nacistická propaganda - Albert Cusian, Erhard Josef Knobloch
Varšavské ghetto pravidelně navštěvovaly vojenské tiskové jednotky (Propaganda-Kompanien), které byly součástí každé divize německé armády. Tvořili je jak píšící novináři, tak fotografové a filmaři. Materiál, který tyto oficiální skupiny novinářů nasbírali, byl publikován např. v magazínech Illustrierter Beobachter nebo Berliner Illustrierte Zeitung. Styl těchto reportáží byl samozřejmě zcela tendenční a představoval skutečnost v souladu s duchem oficiální německé propagandy. 
Do určité míry odlišná je fotografická reportáž dvou německých fotografů, členů Propaganda-Kompanie 689, Alberta Cusiana a Erharda Josefa Knoblocha. Jejich soubor obsahující asi 720 snímků je dnes uložen v Bundesarchivu v německém městě Koblenz.
Přesná datace snímků není známa. Ulrich Keller, který část reportáže uveřejnil v knize The Warsaw Ghetto in Photographs, se domnívá, že snímky byly pořízeny v průběhu pouze několika týdnů, pravděpodobně na přelomu zimy a jara v roce 1941. 
Technická a obrazová kvalita Cusianovy a Knoblochovy reportáže z varšavského ghetta je nesporná a “nemusí se obávat srovnání s nejlepšími pracemi současných fotografů časopisů Life či Picture Post”.
Fotografie nejsou jednoznačným tendenčním zkreslením skutečnosti. Zejména podle výběru motivů, a tedy způsobu konstruování obrazu reality, je ovšem patrné, že autory snímků jsou Němci více či méně ovlivnění německou protižidovskou propagandou. To je nejvýrazněji cítit především z koncepce zdůraznění sociálních a ekonomických kontrastů uvnitř společnosti ghetta, která je také základem silně zkreslujících a manipulativních filmových materiálů, pořizovaných na jaře roku 1942 pro účely německé propagandy (viz str. 22). Na jejich fotografiích vidíme na jedné straně život ekonomické elity ghetta, záběry z divadelních představení a elegantních kaváren, na druhé straně pak množství pouličních žebráků, dětí žijících na ulici, obětí hladu umírajících pod nohama nevšímavých kolemjdoucích atd. (viz obr. 24 - 27). Keller dokonce zmiňuje případ fotografie Alberta Cusiana, kde jde podle něj o nepochybnou záměrnou manipulaci s realitou s cílem “ukázat lhostejnost zámožných vůči utrpení chudých”.  Evidentně inscenované jsou také fotografie náboženských obřadů Židů v modlitebních šálách (viz obr. 28). Svou pozornost směrovali Cusian a Knobloch také na židovské pracující v německých firmách, pouliční obchodníky a davy.
Přestože Cusianovy a Knoblochovy snímky postrádají zjevné ideologické zabarvení, neznamená to, že nebyly pro německou propagandu použitelné. Německé úřady mimo jiné distribuovaly různé informace široké mezinárodní veřejnosti v neutrálních zemích, které monitorovaly politický vývoj v Německu a příležitostně dokonce vysílaly diplomatické mise na určitá problematická místa. Například hlavní mezinárodní magazín německé nacistické propagandy Signal, vydávaný ve více než dvaceti jazykových mutacích s nákladem přes dva a půl milionu výtisků, byl orientován v duchu umírněné ideologie, s úmyslem přitáhnout i odpůrce nacistického režimu. Tomu odpovídá i výběr fotografovaných motivů. Jen výjimečně spatříme na některé fotografii německého vojáka, a pokud ano, pak nikdy v inkriminovanější situaci, než jak řve na skupinu pracujících atd. (viz obr. 29). Je přitom známo, že příslušníci gestapa, SS i řadoví němečtí vojáci pořádali časté “nájezdy” na ghetto, kde beztrestně drancovali, šikanovali, zatýkali, bili a stříleli obyvatelstvo. “Kdyby tyto fotografie byly jediným existujícím dokumentem,” píše Keller, “nikdy bychom nepochopili, že varšavské ghetto bylo uvězněným městem, kterému vládly německé boty.” K dalšímu zkreslení představy o ghettu podle Kellera svádí množství fotografií dokumentujících činnost úřadů “židovské samosprávy” (židovská policie, vnitřní poštovní služba, společná dezinfekční zařízení, pořádání odborných kurzů, náboženské obřady, provoz pouliční dopravy atd.), které mohou vyvolat mylnou představu, že Němci nejenže nezasahovali do záležitostí ghetta, ale dokonce podporovali jeho autonomní administrativní strukturu, která však ve skutečnosti pouze kamuflovala záměry nacistů. Reportáž tedy mohla německé okupační vládě zajišťovat určité alibi. “Kdyby se bývaly tyto obrázky objevily v Signalu nebo podobném propagandistickém titulu, pomohly by ujistit svět, že bylo varšavským Židům umožněno, přes určité problémy s hladem a tyfem, vést poměrně bezpečný a spořádaný život,” domnívá se Keller. 
Stejně jako u Goebbelsových filmových týmů, sledujeme i u Cusiana a Knoblocha horlivý zájem o pohřební záležitosti ghetta. Zřejmá chladnokrevnost fotografů při fotografování truchlících pozůstalých, hrůzné detailní záběry nahých mrtvol naházených na hromadách i důraz na lhostejnost zaměstnanců pohřební služby s jakou manipulují s mrtvolami (viz obr. 30), “to vše poukazuje přinejmenším na nedostatek soucitu na straně fotografů, ne-li na jejich záměr obviňovat Židy z morální pokleslosti”.  
Není dnes možné jednoznačně určit, jaký ideový obsah zamýšleli autoři do reportáže vložit. Důležitým faktem však zůstává, že Cusian a Knobloch byli členy propagandistického týmu a ať už byl konkrétní účel jejich práce jakýkoliv, šlo každopádně o její oficiální použití. Interpretace záměru autorů je mj. závislá na divákově společenském kontextu a na jeho znalostech a představě o době, kdy fotografie vznikly. Jinými slovy, náš pohled na tyto snímky se jistě velmi liší od způsobu, jakým je přijímalo německé publikum ve 40. letech. Cusianova a Knoblochova fotografická reportáž z varšavského ghetta je v každém případě kvalitním fotoesejem přinášejícím působivé svědectví. Přestože nepostihuje některé důležité aspekty života v ghettu a v některých případech realitu zkresluje nebo konstruuje podle vlastního pochybného záměru, nelze většině snímků upřít spíš reportérsky neutrální tón, někdy snad i účastný a sympatizující pohled. “Záměry a pocity fotografů při pořizování těchto snímků jsou z hlediska skutečného obsahu fotografií poměrně irelevantní. Stará pravda, že aparát vidí daleko víc, než si je jeho uživatel vědom, určitě platí i v tomto případě. Reportáž z varšavského ghetta představuje nesmazatelný a nevyčerpatelný dokument o zločinu holocaustu, a to bez ohledu na to, zda si její autoři uvědomovali či nikoliv, že jsou svědky zločinu a že jsou dokonce sami součástí státního a vojenského aparátu, který tento zločin spáchal,” uzavírá Keller. 

5. Nacistické filmové materiály
Goebbelsovo ministerstvo propagandy vyslalo v květnu 1942 do varšavského ghetta filmový tým. Dva měsíce před tzv. Velkou akcí zde dostal za úkol pořídit materiál, který měl být pravděpodobně použit na obhajobu připravované operace. Propagandistický film nebyl nikdy definitivně dokončen. S použitím záběrů z tohoto původního materiálu byla v poválečné době vytvořena řada dokumentárních filmů. Originál snímku natočeného na 35 mm formát  byl nalezen v archivu Stasi a dnes je uložen v berlínském Bundes-Filmarchivu. Ve sbírkách ŻIH je uložena jeho pětašedesátiminutová kopie.
Druhým dnes známým původním filmem z varšavského ghetta je sedmiminutový amatérský barevný snímek pořízený na úzký 16 mm materiál. Jeho autor ani doba, kdy byl natočen, nejsou známy.
O činnosti propagandistického filmového týmu ve varšavském ghettu v květnu 1942 se dočteme v řadě deníků z ghetta, zejména v Czerniakowově a Ringelblumově kronice. Záměrem této propagandy bylo ukázat židovskou společnost jako ubohou, nevyspělou, dekadentní a morálně pokleslou. “Rasistický antisemitizmus argumentoval pro nutnost vyhlazení Židů důvody lékařskými, morálními, kriminálními a antropologickými: Žid měl být duševně chorý, morálně zkažený, ze zásady zločinný a rasově nečistý.” Jednou z metod bylo cynické zveličení kontrastu mezi chudou většinou, žijící v nouzi, a elitní skupinou bohatých, která přes všudypřítomnou bídu žila v přepychu. “Filmaři stále natáčejí. Krajní bída a luxus (kavárny). Pozitivních témat si nevšímají.” Zatímco natáčení žebrajících a umírajících lidí na ulicích mohlo být provedeno bez zvláštních příprav, scény tanečních zábav a hostin Němci pečlivě připravovali s pomocí speciálně vybraných osob a stovek herců, v některých případech i árijských.  Ve filmu se střídají záběry z dezinfekčních zařízení, nuzných příbytků chudých obyvatel, hladových dětí chycených při pašování potravy, žebráků nebo sbírání mrtvol na ulicích se scénami smějících se návštěvníků kaváren, divadelních představení a tanečních zábav. Na jedné straně tanec zuboženého hladového žebráka na ulici, na druhé straně elegantní dáma za toaletním stolkem, líčící se na večerní hostinu. Ve filmu spatříme také důstojný a luxusní pohřeb bohatého a významného člověka jako protiklad k množství záběrů nahých mrtvol naházených na hromady a masově pohřbívaných ve velkých jámách. Tendence zdůrazňování kontrastu mezi majetnými a nemajetnými vrcholí v inscenovaných záběrech několika pózujících dvojic, kde jsou na neutrálním tmavém pozadí vedle sebe juxtapozičně postaveni vždy chudý a bohatý, hledící přímo do kamery. Autoři filmu zinscenovali a natočili také několik scén náboženských obřadů, které snad měly sloužit jako obraz o zvrácenosti a zvrhlosti židovského národa a jeho náboženství. Objevují se zde záběry Židů čtoucích z Tóry, modlících se v modlitebních šálách a s modlitebními řemínky. Zinscenována a natočena byla také obřízka a rituální koupel v mikvi. Adam Czerniaków o tom píše ve svém deníku 12. května 1942: “Objevil se Avril s filmaři a požadoval záběry v mikvi na ulici Dzielna. Bylo k tomu zapotřebí 20 ortodoxních mužů s pejzy a 20 žen z lepší vrstvy.” Tuto nevýslovně krutou a cynickou akci propagandistických filmařů popisuje i židovský pedagog a historik Abraham Lewin, který si v ghettu rovněž vedl deník: “Němci včera pochytali - s pomocí židovské policie - na ulici (...) mladé židovské dívky, mladé i staré ženy a muže s plnovousy i bez vousů (...) Následně zahnali všechny - židovské ženy i muže - do lázní ve dvoře zmíněného domu [ul. Dzielna č. 38]. Tam znovu ženy fotografovali. Potom přinutili všechny přítomné Židy - ženy i muže - aby se svlékli do naha, podobni Adamovi a Evě. Němečtí důstojníci sestavili páry z židovských představitelů obou pohlaví. Přidělili vždy mladé dívce starého Žida a naopak - mládenci starou ženu. Poté je přinutili k provedení styku. Tato scéna, tedy sexuální akt (nutno doufat, že byl pouze předstíraný), byl natočen speciálními aparáty, které pro tento účel přivezli a sestavili. Počet přítomných hitlerovců se odhaduje na 200. Toto neslýchané a hrůzné barbarství se odehrálo ve varšavském ghettu v úterý mezi třetí a šestou hodinou odpoledne.” 
Němečtí filmaři zachytili také židovské vězení na ulici Gęsia, natáčeli příbytky uprchlíků na ulici Tłomackie i úřad Židovské obce. Na propagandistickém snímku spatříme také scénu s předsedou Judenratu Adamem Czerniakowem. Ve svém deníku popsal 3. května 1942 natáčení nacistických filmařů: “V deset hodin se objevili filmaři z propagandy. Natáčeli v mé kanceláři. Zinscenovali návštěvu rabínů u mě. Poté sundali ze zdi všechny mé obrazy [Czerniaków měl nad svým křeslem pověšený velký portrét Józefa Piłsudského] a nástěnky. Na můj pracovní stůl umístili devítiramenný svícen se zapálenými svíčkami.”
Jiné scény inscenované německým filmařským týmem popisuje ve své kronice Ringelblum: “Nahnali Židy na ulici Smocza a židovským policistům nařídili je rozhánět. Jinde natočili scénku, jak se příslušník židovské policie chystá bít jiného Žida, ale oběti přijde na pomoc Němec a nedovolí ho bít (...) Včera přikázali dítěti přeběhnout přes bránu ghetta (na rohu Leszna a Żelazne) a koupit tam brambory. Modrý policista chlapce chytil a napřáhl ruku, aby ho udeřil. V té chvíli přiběhl Němec a chytil Poláka za ruku - Nesmíte bít dítě.” 

6. Amatérské anonymní fotografie
Sbírky ŻIH obsahují další desítky fotografií z doby nacistické okupace, které zachycují pohled na varšavské ghetto nebo varšavské Židy v různých etapách války. ŻIH stále získává další jednotlivé dobové snímky určitého fragmentu ghetta nebo dokonce celé soubory takových fotografií různé technické úrovně i stavu zachování. Přicházejí zejména od polských a německých majitelů, jejich autoři jsou však většinou neznámí. Podle některých znaků (zejména pozice fotografa při snímání, pohledy zachycených lidí atd.) si lze někdy domyslet, kdo byl autorem snímku. Tyto snímky pravděpodobně pocházejí převážně od polských a německých fotoamatérů.
Někdy je identifikace autora poměrně snadná. Některé fotografie zachycující letmé pohledy na pouliční scény uvnitř ghetta byly evidentně pořízeny z auta (okýnko, volant, zrcátko nebo kapota “na prvním plánu”, mírný nadhled a rozostření jízdou), za jejich autora lze tedy poměrně nepochybně považovat německého vojáka, příslušníka gestapa nebo SS. Existuje i řada anonymních snímků z období povstání na jaře roku 1943. Na jedněch vidíme záběry německých vojáků a židovských zajatců (autorem nemůže být nikdo jiný než Němec), na dalších pak pohled z “árijské strany” na skupinky Poláků pozorujících přes zeď hořící ghetto nebo hasiče, hlídající, aby se oheň z ghetta nepřenesl za jeho hranice (autorem či spíš autory jsou pravděpodobně polští fotoamatéři; viz obr. 32). ŻIH vlastní i fotografie Poláků, kteří se dali od svých známých nebo příbuzných vyfotografovat na památku před zdí ghetta. Existují také snímky zachycující stavbu zdi ghetta nebo přesídlování židovských rodin do ghetta.
Mnoho fotoamatérů také zachytilo most nad ulicí Chłodna, spojující tzv. velké a malé ghetto (viz obr. 33). Ulice Chłodna byla “árijská”, zatímco most a chodníky po stranách ulice byly součástí ghetta. Existuje také snímek známého kolotoče na náměstí Plac Krasińskich (sousedícím s ghettem), který patřil k pouti, postavené zde v době velikonočních svátků v roce 1943. V popředí snímku vidíme vojenské dělo namířené na domy ghetta umístěné v pozadí fotografie (viz obr. 34). 
Zatímco u některých snímků lze na základě znalosti historických souvislostí a chronologie vývojových etap varšavského ghetta poměrně přesně a spolehlivě určit konkrétní oblast i období jejich pořízení, u jiných je naopak bližší identifikace zcela nemožná a někdy je dokonce sporné, zda jde skutečně o varšavské nebo jiné polské ghetto. Pouze u hrstky z těchto fotografií je jejich autor znám. Mezi ně patří např. fotografie Aleksandra Połtorzyckého, který z okna bytu na “árijské” straně ulice Muranowska zachytil během povstání v ghettu na jaře 1943 hořící dům na protější straně ulice, která již patřila do ghetta (viz obr. 35). Z doby povstání v dubnu a květnu 1943 pochází také pohled na hořící ghetto z Poniatowského mostu ve Varšavě, jehož autorem je Władysław Walczak. Jedním z polských fotoamatérů, kteří fotograficky zaznamenali podobu mostu mezi tzv. malým a velkým ghettem nad ulicí Chłodna, byl i Zdzisław Wójtowicz. ŻIH vlastní také dvě fotografie od Jerzyho Ficowského, který zachytil na jaře 1943 rozprodávání nábytku ukradeného Židům před Velkou synagogou na ulici Tłomackie, která se od léta 1942 nacházela mimo ghetto. Archiv ŻIH získal také tři fotografická alba z vlastnictví rodiny majora Franciszka Przymusińského, velitele polské policie ve Varšavě, kterému podléhala Židovská pořádková služba varšavského ghetta. První album obsahuje fotografie příslušníků vedení ŽPS, pořízené v březnu roku 1942. Druhé je složeno ze snímků z vězení na ulici Gęsia v ghettu a pochází ze začátku července 1942, tedy z období krátce před zahájením deportací do vyhlazovacího táboru Treblinka, kam byli jako první vyvezeni právě vězni z tohoto zařízení. V třetím albu nalezneme vedle soukromých fotografií F. Przymusińského i záběry hořícího ghetta z doby povstání v roce 1943.

Závěr
Téměř veškerý dnes zachovaný a publikovaný obrazový materiál o varšavském ghettu a holocaustu obecně pochází od německých autorů. Nacisté své oběti a zločiny na nich páchané hojně dokumentovali, vytvářeli si soukromá i oficiální fotografická alba, která věnovali svým nadřízeným, posílali jako dary svým  přátelům a blízkým do Německa nebo která jim samotným měla připomínat jejich “hrdinskou” minulost. Mnoho německých amatérů fotografovalo Židy jako zajímavou atrakci a zachycovalo je v  zesměšňujících a ponižujících situacích.  “V mnoha denících [z varšavského ghetta] se dočteme, že židovský hřbitov nedaleko ulice Okopowa byl hlavní atrakcí pro německé ‘turisty’. Jak píše M. Zylberberg: ‘...nebyla to jen pohřební procesí, co tak zvláštně “oživovalo” hřbitov, ale také neustálá přítomnost stovek německých vojáků. Se škodolibou radostí fotografovali mrtvé a truchlící příbuzné, neváhali ani dělat snímky mrtvol naházených v márnici. Zvlášť aktivní byli v tomto směru v neděli, kdy navštěvovali hřbitov v doprovodu svých dívek. Byla to pro ně větší zábava než kino...’.” 
Řadu fotografií a filmových snímků pořizovali Němci speciálně pro antisemitskou propagandu,   která měla představit Židy jako “podlidi” a přesvědčit veřejnost o správnosti nacistické myšlenky zcela vyhladit tento národ.
Mezi německými vojáky soukromě fotografujícími židovské oběti nacizmu lze však najít také ty, kteří zachycovali Židy s určitou dávkou soucítění nebo svůj dokument dokonce  pojímali jako obžalobu nacistického barbarství.  K takovým fotografiím z varšavského ghetta patří např. práce Joe J. Heydeckera. Z některých fotografických cyklů, které soukromě pořídili němečtí vojáci ve varšavském ghettu, lze těžko s jistotou určit, jaký postoj zaujímal autor k fotografovanému tématu. Dnešní hodnotový a kulturní kontext je zcela jiný, než ten, v němž fotografie vznikly. Z našeho hlediska se v těchto fotografiích často mísí bezděčný vliv dogmat antisemitské propagandy s účastným pohledem člověka, který má kdesi v sobě své svědomí.
Jen malou část fotografického svědectví z varšavského ghetta představují snímky pořízené židovskými autory. Jsou však unikátní subjektivní výpovědí samotných obětí nacistického teroru. Zobrazují to, co aparáty německých fotografů zachytit nemohly. Nabízejí však vnitřní pohled na život Židů  uvězněných za zdmi uzavřené městské čtvrti. (Mezi fotografiemi uloženými do Ringelblumova archivu najdeme mj. snímek zachycující pašování potravy do ghetta.) Ukazují fungování vnitřní struktury ghetta a každodenní život Židů. Neuvidíme na nich naopak scény z deportací do vyhlazovacích táborů ani záběry jiných zločinů páchaných na Židech v ghettu, které židovští fotografové zachytit nemohli.
Tyto tři základní přístupy (fotografové nacistické propagandy, němečtí soukromí fotografové, židovští autoři) představují tři různé úhly pohledu na tutéž realitu. Zobrazují ji v souladu s vlastním ideovým přesvědčením či ideologickým zakotvením a odrážejí tak nejen část samotné fotografované skutečnosti, ale zpětně dovádějí diváka i k pohledu do fotografova nitra a jeho způsobu vnímání. Se znalostí historického vývoje a souvislostí lze do určité míry interpretovat fotografie i z hlediska fotografova záměru. Jak již však bylo naznačeno dříve, jde vždy pouze o pokus na úrovni spekulace a lze tak činit jen bez nároku na ověřitelnou a nezpochybnitelnou analýzu. 

Většina originálních fotografií varšavského ghetta je uložena v archivu Židovského historického institutu ve Varšavě, v archivu památníku Jad Vašem v Jeruzalémě a v Bundesarchivu v německé Koblenzi. 
Při sběru informací na téma fotografií varšavského ghetta jsem vycházel především ze sbírek archivu ŻIH ve Varšavě, které obsahují většinu dnes zachovaných fotografií z ghetta (originální zvětšeniny nebo kopie snímků uložených v jiných archivech). Za konzultace a mnohé přínosné informace vděčím panu Janu Jagielskému z oddělení ikonografie ŻIH. Použitou literaturu uvádím v samostatném seznamu.

Seznam použité literatury:
Assuntino, Rudi; Goldkorn, Wlodek: Strażnik. Marek Edelman opowiada. Znak,  Kraków 1999.
Bartoszewski, Władysław: Los Żydów Warszawy. Towarzystwo Naukowe Katolickiego Uniwersytetu Lubelskiego, Lublin 1993.
Berg, Mary: Dziennik z getta warszawskiego. Czytelnik, Warszawa 1983.
Birnbaum, Irena: Non omnis moriar. Czytelnik, Warszawa 1982.
Czerniaków, Adam: Adama Czerniakowa dziennik getta warszawskiego. Opracowanie i przypisy Marian Fuks. Państwowe Wydawnictwo Naukowe, Warszawa 1983.
Dunin-Wąsowicz, Krzysztof: Niemieckie źródła fotograficzne do dziejów Warszawy lat 1939 - 1945. Agencja prasowo-informacyjna Glob, Warszawa 1996.
Edelman, Marek: Getto walczy. Towarzystwo Naukowe Katolickiego Uniwersytetu Lubelskiego, Lublin 1993.
Eisenbach, Artur: Hitlerowska polityka zagłady Żydów. Książka i Wiedza, Warszawa 1961. 
Engelking, Barbara; Leociak, Jacek: Getto warszawskie. Przewodnik po nieistniejącym mieście. IFiS PAN, Warszawa 2001.
Georg, Willy: In the Warsaw Ghetto: Summer 1941. Afterword by Rafael F. Scharf. Aperture, New York 1993.
Gerke, Hans Joachim: Warszawa 1940 - 1941 w fotografii Hansa-Joachima Gerke. Wybór i opracowanie zdjęć Danuta Jackiewicz i Eugeniusz C. Król. Rytm, Warszawa 1996.
Grupińska, Anka: Ciągle po kole.  Wydawnictwo Książkowe Twój Styl, Warszawa 2000.
Heydecker, Joe J.:  The Warsaw Ghetto. A photographic record 1941 - 1944. Foreword by Heinrich Boll. Tauris, London 1990.
Choroba głodowa. Badania kliniczne nad głodem wykonane w getcie warszawskim z roku 1942. American Jewish Joint Distribution Committee, Warszawa 1946.
Jagielski, Jan; Kobiałka-Fuks, Urszula: Getto warszawskie (1940 - 1942) - Zdjęcia wykonane przez ludność żydowską. Katalog wystawy. ŻIH, Warszawa 1996.
Keller, Ulrich: The Warsaw Ghetto In Photographs. 206 Views Made In 1941. Dover, New York 1984.
Krall, Hanna: Zdążyć przed  Panem Bogiem. Wydawnictwo a5, Kraków 2000.
Kunicka-Wyrzykowska, Magdalena: Raport Stroopa. Historia dokumentu zbrodni.  Wydawnictwo GKBZHwP, Warszawa 1983.
Levin, Judith; Uziel, Daniel: Ordinary Men, Extraodrinary Photos. In: Yad Vashem Studies XXVI. Yad Vashem, Jerusalem 1998.
Lewin, Abraham: Dziennik z getta warszawskiego. In: Biuletyn ŻIH (19 - 20). ŻIH, Warszawa 1956.
Mais, Icchak & kol.: Dzień w getcie warszawskim. Urodzinowa podróż do piekła. Yad Vashem, Jerusalem 1992.
Makower, Henryk: Pamiętnik z getta warszawskiego. Zakład Narodowy im. Ossolińskich - Wydawnictwo, Wrocław 1987.
Mark, Bernard: Hrdinná kapitola. Naše vojsko, Praha 1958.
Milton, Sybil: Photographs of the Warsaw Ghetto. In: Simon Wiesenthal Center Annual (3). The Simon Wiesenthal Center, Los Angeles 1997.
Moczarski, Kazimierz: Rozhovory s katem. Mladá fronta, Praha 1985.
Ringelblum, Emanuel: Kronika getta warszawskiego. Czytelnik, Warszawa 1983.
Sakowska Ruta & kol.: Warszawskie getto. 1943 - 1988, W 45 rocznicę powstania. Wydawnictwo Interpress, Warszawa 1988.
Sehn, Jan: Likwidacja  getta warszawskiego w świetle dokumentów niemieckich. In: Biuletyn Głównej Komisji Badania Zbrodni Hitlerowskich w Polsce (2). Wydawnictwo GKBZHwP, Warszawa 1947.
Schuller, Konrad: Willy Georg - One Day In the Holocaust. In: The Sunday Times Magazine, 8. 9. 1991.

Obrazová příloha: